Kunststil
Die christliche Kunst des oströmischen Reiches und seiner Einflussgebiete. Mittelpunkt ist Byzanz ( = Konstantinopel). Die Byzantinische Kunst verschmelzt altchristliche, kleinasiatische und alexandrinische Elemente ausschließlich zu religiösen Schöpfungen. Ihre Entwicklung wird gewöhnlich in 3 Hauptepochen unterteilt: 1. erster Höhepunkt unter Kaiser Justinian (526-65), Bau der Hagia Sophia (Hauptkirche Ostroms in Konstantinopel). Der Bilderstreit (726-843) = Ikonoklasmus wird für die in Frage gestellte Verehrung christlicher Bilder entschieden. Ihm folgt 2. neue Blüte unter den mazedonischen Kaisern (mazedonische Renaissance, 9.-12. Jh.) und Ausstrahlung nach Venedig (Markusdom) und Russland, das bis in die neueste Zeit hinein der Byzantinischenn Kunst verpflichtet bleibt. 3. Letzter künstlerischer Aufschwung zur Paläologen-Zeit (1261-1453). 1453 erobern die Türken Konstantinopel, seitdem lebt die Byzantinische Kunst im griechisch-orthodoxen Christentum bis heute fort. In der deutschen und frz. Romanik und Gotik sowie in der »maniera greca« oder »bizantina« der ital. Kunst des 13. Jhs. sind ihre Einflüsse spürbar. Bevorzugte Architekturformen sind der Zentralbau mit Kuppeln und die Kuppelbasilika (z.B. Hagia Sophia und Markusdom). Die Vollplastik tritt zurück, statt dessen blüht besonders das Elfenbeinrelief. Die Malerei zeitigt Meisterleistungen in Mosaik, Miniatur und Ikone. Die statuarische, weihevolle Strenge der Figuren, ganz in die Fläche eingebunden (meist ohne Landschaft), entspringt dem jahrhundertelangen Festhalten an einem starren Konstruktionskanon (Proportionslehre), der zwar eine auffällige Entwicklung verhindert, der Byzantinischen Kunst aber über anderthalb Jahrtausende ihr Bestehen sichert - eine in der Kunstgeschichte einmalige Erscheinung. [Koch 2009]
Křesťanské umění Východořímské říše a oblastí pod jejím vlivem. Střediskem byla Byzanc (= Konstantinopol). Byzantské umění slučovalo starokřesťanské, maloasijské a alexandrijské prvky výhradně k náboženské tvorbě. Jeho vývoj bývá zpravidla rozdělován do 3 hlavních epoch: . 1. První rozmach za císaře Justiniána (527-65), staví se Hagia Sofia (hlavní východořímský chrám v Konstantinopoli), spor o uctívání obrazů (726--843), vedoucí k obrazoborectví (= ikonoklasmus), rozhodnut ve prospěch zpochybněného uctívání křesťanských obrazů. Následuje 2.Nový rozkvět za makedonských císařů (makedonská renesance, 9.-12. stol.) a pronikání do Benátek (chrám sv. Marka) a do Ruska, které je s byzantským uměním spjato dodnes. 3. Poslední umělecké vzepětí za vlády Palaiologovců (1261-1453), 1453 dobyli Konstantinopol Turci, od té doby žije byzantské umění dodnes v řecko-pravoslavném křesťanství; jeho vlivy jsou patrné v německém a francouzském románském umění a gotice, a rovněž ve stylu zvaném ,,maniera greca" či „bizantina" v italském umění 13. století. Převládajícími architektonickými typy jsou centrální stavba s kupolemi a kupolová bazilika (např. Hagia Sophia a chrám sv. Marka. Plná plastika ustupuje, místo ní kvete zvl. slonovinový reliéf, malířství přináší mistrovská díla v mozaice, miniaturách a ikonách. Sošná, velebná přísnost figur, plně zapojených do plochy (většinou bez krajiny) vyplývá ze staletého setrvávání na ustrnulém konstrukčním kánonu (nauka o proporcích), který však byzantskému umění zajistil více než půldruhého tisíce let trvající existenci, což je v dějinách umění ojedinělý jev. [Koch 2008]
Byzantinische Kunst
byzantské umění
románský sloh
Romanik
Quellennachweis Koch 2008
Bamberger Vokabular für Historische Architektur
Quellennachweis Koch 2009